Pochádzam z myjavských kopaníc.
Bolo nás osem detí.
Otec nevedel čítať ani písať, to isté mama.
Pokiaľ ide o detstvo, bývali sme pri lese.
Chovali sme dve kozy, ktoré nás vyživili.
Po skončení šiestej triedy ľudovej školy,
riaditeľ ma vtedy nechcel pustiť do meštianky,
tak som išiel do meštianky, vychodil som štyri triedy meštianskej.
Potom som sa vyučil za strojného zámočníka v Dubnici nad Váhom.
To je tu.
Po skončení učňovskej doby som chodil na taký ročný prípravný kurz.
A v roku 1950 som sa stal poslucháčom vysokej školy v Prahe.
Zasa prípad.
Robil sa vtedy nábor robotníkov na vysoké školy.
Aj na medicínu.
Aj na medicínu sa vyberali robotníci.
Aj skončili medicínu.
A pretože som bol predseda Socialistického zväzu mládeže na fabrike,
tak si vybrali mňa a celý výbor.
Jedni išli do Bratislavy na technické smery
a my na humánne smery sme išli do Prahy.
Ja som nechcel ísť
na vysokú školu, pretože som mal záujem ostať tu.
Ale kádrovčík, keď som chcel otvoriť dvere, na mňa zakričal: - „Vráť sa!“
Tak som sa vrátil.
To bolo v päťdesiatych rokoch, v roku 1949.
A hovorí: „Ty myslíš, že my bieli budeme riešiť cigánsku otázku?“
„To si budete sami riešiť, a preto na vysokú školu pôjdeš.“
„A vypadni!“
No, tak som išiel na vysokú školu.
Zo začiatku to bolo hrozné.
Tam boli aj gymnazisti.
A tí už mali svoje študijné návyky.
A my sme nemali.
Ja som mal šťastie.
Býval so mnou nejaký Novotný z Českých Budějovic.
To boli bíreši.
To vy neviete, čo to je.
To boli vedúci skupiny na poľnohospodárskych statkoch.
Tak z tejto on pochádzal.
Tak sme boli veľkí priatelia.
A ten ma pomaličky zaučil to toho štúdia.
Hovorí: „To nesmieš čítať od A do Z, hlavnú myšlienku.“
Je zaujímavé, ja som skončil štátne skúšky na dvojku a on na trojku.
V tom čase už na tej vysokej škole boli Slováci.
Ako absolventi politicko-sociálnej vysokej školy.
To bol predchodca.
A tam bola jedna Slovenka a tá mala nado mnou asi patronát.
Keď bola možnosť, tak mi prezrela poznámky a vždy mi napísala:
Mám z teba radosť.
Tak ma držali, áno, tak ma držali.
Inak si nemôžem sťažovať.
So mnou študoval na histórii Daniel z Brna.
On práve skončil túto školu.
Ako históriu.
Bartolomej Daniel z Kuklova.
A potom tam bol ešte jeden Róm.
Nejaký Držka od Brezovej.
Čo sa s ním stalo, neviem.
Ja som na vysokej škole nemal národnostné problémy,
pretože tam študovali Čínania, Indonézania, Bulhari.
Ja som mal kamaráta Bulhara.
Poliaci študovali, Maďari študovali.
Čiže tam nebol národnostný problém.
Národnostný problém bol potom, keď som prišiel do Košíc.
Pretože neboli zvyknutí, aby Cigán bol niekde majster, alebo parťák.
A nie to zrazu sudca.
A každý bol na mňa zvedavý.
Áno?
Ale potom sa to vyrovnalo.
Ja som žiadne národnostné problémy nemal.
Naopak.
Celý Poprad ma zdravil.
A ešte tí starí, keď tam prídem, tak sa prihlásia.
Ja som bol poslucháčom Vysokej školy politických a hospodárskych vied v Prahe.
Bola to škola, nad ktorou dozor mal Slánský, vtedajší generálny tajomník.
Keď začalo proti nemu trestné konanie
a skončilo smrťou, obesením,
tak naša škola bola rozdelená.
Časť filozofie a histórie prešla na riadnu fakultu,
na Karlovu univerzitu.
Ekonomika prešla na Ekonomickú vysokú školu
a časť sme prešli na vnútornú správu.
A potom sme skončili ako právnici správneho práva.
Ja som odtiaľ dostal umiestnenku do Košíc.
Pokiaľ ide o obdobie toho Slánského procesu,
nerád na to spomínam, ale pravdou je, že sa vtedy konali schôdze.
Zväzáci, straníci a aj štátne orgány, kde žiadali,
aby Slánskému a tej skupine bol uložený trest smrti.
Preto aj Gottwald povedal, keď prerokovávali, koľko štrankov,
že jedenásť štrankov a ostatní traja dostanú slobodu.
Medzi nimi bol aj ten London, ktorý napísal tú knihu o tom období vyšetrovania.
Po skončení vysokej školy v roku 1954
som dostal umiestnenku na Krajský národný výbor do Košíc,
ako referent pre národnosti.
Ale prakticky to bolo len pre Rómov.
Začal som robiť.
V prvom rade som si bol vedomý, že bez štatistiky nie je možné nič robiť.
Odsúhlasil mi to vtedy predseda Krajského národného výboru Michal Chudík.
Potom bol predseda Národnej rady.
Až do roku 1989.
Tak som zostavil taký dotazník na rodiny.
Za rodinu som považoval každého, kto už mal deti.
Čiže keď len spolu žili a nemali deti, pre mňa to nebola rodina.
Tak to trvalo takmer rok, než mi z okresov poslali vyplnené dotazníky.
Potom som to asi mesiac sumarizoval.
To bolo v roku 1955.
Vtedy bolo v košickom kraji 43 000 Rómov.
Ale v tom čase bola veľká migrácia do Čiech.
Čiže všetko od Čiernej nad Tisou a Michaloviec išlo do Čiech.
Takže ťažko povedať, či tých 43 000 bolo reálnych, alebo nie.
Ale v tom čase, keď sa to robilo, bolo 43 000.
Táto evidencia musí byť niekde na Krajskom národnom výbore v Košiaciach v archíve.
Tam bolo presne,
ako vzdialená je osada od obce, koľko je tam detí,
koľko je dôchodcov, koľko invalidov, všetko tam bolo.
Potom som dostal pozvánku z Povereníctva spravodlivosti
a robil sa nábor do justície a na prokuratúru.
Tak ja som sa prihlásil do justície
a bol som menovaný začiatkom roku 1956
za sudcu do Žiliny.
Lenže východniari ma už poznali.
Povedali: „Tak z východu neutečieš a ostaneš tu!“
Hovorím, v poriadku.
Česi voľakedy hovorili, že Slovensko končí po Štrbu
a že ostatné je Balkán.
Hovorím, v poriadku, ja chcem ísť do Popradu.
Tak mi zmenili dekrét a stal som sa sudcom v Poprade.
To bolo v roku 1956.
Tak sme sudcovali.
To viete, bol som prvý Róm, sudca na východe.
A už si ľudia medzi sebou hovorili:
„A kto ťa bude súdiť, ten Cigán?“
A obyčajne som išiel okolo a hovorím: „Áno, ten Cigán, to som ja.“
A zvykli si potom ľudia na to.
Potom som presadil na okresnom národnom výbore,
že pri voľbe sudcov z ľudu sme mali desať Rómov sudcov z ľudu.
No, to bolo haló.
To bolo haló.
Koľkokrát keď sme traja boli rovnakí
a vyšli von, tak povedali:
„Keby ma bol niekto súdil, ale Cigáni ma odsúdili!“
Ale bohužiaľ sa to zbližovalo,
pretože iné východisko nebolo.
Boli aj ľudia, ktorí povedali, ak má školu, tak prečo by nemohol byť sudca.
Inak som bol veľmi prísny na cigánske bitky,
pretože tie neboli jednoduché.
To keď vznikla bitka, dvadsať ľudí a tri domy zmizli.
Tak, tí čo už boli súdení dvakrát, trikrát,
hneď z pojednávačky išli do basy.
Keby som tam v Poprade ostal ešte 10 rokov, tak cigánske bitky neexistujú.
A to boli bitky, že išli na seba so sekerami.
Takže tak.
Keď som robil na súde, prišiel jeden obhájca z Prahy,
volal sa doktor Pospíšil.
Až do Starej Ľubovne.
No a keď sme raz tak sedeli, hovorím:
"A prečo ty si z Prahy prišiel až do Starej Ľubovne?"
"No ja som robil na Generálnej prokuratúre v Prahe
a odmietol som sa podieľať na vyšetrovaní Slánského."
"Tak som ihneď odišiel aj so ženou do Starej Ľubovne."
Žena sa s ním po roku rozviedla,
lebo to bolo strašné, Stará Ľubovňa v tom čase.
No a stretli sme sa až po roku 1989 v Prahe.
Už robil zase na generálnej prokuratúre.
Hovorím, a čo, neospravedlnili sa? - "Nie."
Čo do výkonu som bol hodnotený ako najlepší v košickom kraji.
Mnohí závideli.
A dostal som sa do rozporu s krajským predsedom súdu,
a ten neviem odkiaľ vyhrabal, že nadržujem Cigánom.
A to ma pobúrilo.
Tak som povedal, že idem preč.
Tak behali Bratislavčania za mnou,
aby som si to rozmyslel.
Nie, odchádzam preč.
Tak som odišiel.
Rok som robil strojného zámočníka
v Tatravagónke v Poprade.
Ako sudca som zarobil 1 800 korún a ako zámočník 3 500 korún.
Tak to bol dobrý kšeft.
Potom som mal ale priateľa tu v Trenčíne, ktorý prišiel z Tatier.
A raz mi volá:
"Mám pre teba miesto."
Tak som prišiel do Trenčína, ako právnik na Zdroj.
A tam sa zasa dozvedeli z Dubnice, kde som sa vyučil,
že som tu, tak obchodný námestník si prišiel po mňa.
Potom som robil na právnom oddelení tu v Dubnici.
To bolo veľké právne oddelenie,
pretože tam bolo okolo 12 000 zamestnancov.
Takže som pochodil prakticky celú republiku.
Ako právny zástupca.
Potom som
odišiel do Zväzu Cigánov-Rómov.
Tam zriadili účelové zariadenie.
Tam som mal najprv výrobu, a potom som sa stal riaditeľom.
Potom ma odvolali.
Prišiel som do Trenčína.
Opäť som robil právnika na investičnom oddelení, až do dôchodku.
Pokiaľ ide ešte o Zväz Cigánov-Rómov.
Bola to organizácia, ktorá mala vnútornú silu.
Na každom okrese bol jeden pracovník z tohto zväzu,
ktorý mal na starosti Rómov.
A veľmi dobrá spolupráca bola s Okresným národným výborom.
Pamätám si, že bol v Sečovciach,
na okrese v Trebišove, v Košiciach,
Prešov ten mal.
Potom v Galante boli,
Galanta mala.
Nitra mala.
Áno, a títo sa veľmi často schádzali.
Bola skupina v Bratislave,
čo sa ja pamätám, Facuna, Bihári.
Potom z Levíc tam bol jeden Róm, riaditeľ skoly.
Nebohý Jano Cibuľa.
Tí sa zúčastnili.
Ja už som prišiel až na tú prvú konferenciu.
Viem, že Facuna vydal také buletíny o Rómoch.
Tri.
Ja som ich mal, ale kde sa podeli, neviem.
A ten Facuna, ten chodil po úradoch
ako pes, chudák.
A keď už zväz bol registrovaný,
nikto mu nechcel dať miestnosti.
Keď prišli Rusi,
išiel za veliteľom Bratislavy, nejakým generálom.
A ten sa prihovoril za nich, že mu v Bratislave dali miestnosti.
To bol rok...
Kedy prišli Rusi?
No, 1968.
Začiatkom roku 1969.
Áno, začiatkom roku 1969 dostal Facuna kancelárie.
Po odvolaní Facunu
stal sa predsedom
nejaký Daniel.
To bol chlap, ktorý
nevedel ani dobre čítať a písať.
A tam to potom
ten Zväz aj tak dopadol.
Zväz sa zrušil,
pretože všetko, čo bolo v obrodnom procese, bolo špatné.
Zväz vznikol v obrodnom procese,
tak ho zrušili a zrušili aj Butiker.
Zrušilo sa to v roku
1973.
Butiker začal niekedy v roku 1970.
Potom bola likvidácia.
Bola likvidácia Butikeru.
Zostalo tam asi 70 miliónov korún
a tie prešli na Národný front.
Očiernili aj Butiker, aj Zväz,
že to bolo proste pre
pre rozkrádanie.
Ale ani jeden Róm na Slovensku
nebol pre rozkrádanie vlastného podniku odsúdený.
Boli Nerómovia.
Ale bohužiaľ, tak to bolo zverejnené.
Naposledy šéfoval Butikeru...
On bol poľnohospodár z Michaloviec.
Bánoš.
Myslím, áno, Ing. Bánoš.
Medzitým, pravda,
v 70. rokoch vznikol
prvý Zväz Cigánov-Rómov.
No, ja som sa stal náhradníkom Ústredného výboru,
ale po pol roku som sa stal členom predsedníctva.
Potom odvolali aj...
Potom mňa odvolali z funkcie riaditeľa.
A odvolali aj Facunu.
Facuna, to bola zvláštna postava.
O ňom vlastne nikto nevedel, odkiaľ prišiel.
Vedelo sa len, že je zememerač.
A robil naposledy
kolaudátora pre Pozemné stavby Bratislava.
Nevedel som nikdy
kto je to, čo je to.
Vedel som len, že pochádza z Martina,
lebo na Slovensku Facunovci sú len Cigáni v Martine.
Aj keď som sa informoval, nikto nič nehovoril.
Až potom, asi pred tromi rokmi,
vyšiel článok v Pravde s nadpisom:
Kto bol Facuna?
A dozvedel som sa,
že bol členom anglickej misie,
ktorá bola vyslaná na pomoc Slovenskému národnému povstaniu.
Bolo ich osem.
Z tých ôsmi zostal len Facuna.
Potom niekedy v 80. rokoch, alebo v polovici 90. rokov,
vyšla v Amerike o tejto anglickej misii knížka.
A tam už je len spomínané, že Facuna žije.
Tak rýchlo Ministerstvo národnej obrany
dalo in memoriam Facunovi.
Facunovi vyznamenanie.
Prevzal ho jeho syn.
Nikdy som nevedel pochopiť, prečo idú po Facunovi.
A to bolo obdobie, kedy všetko, čo bolo v druhom anglickom fronte,
bolo triedenym nepriateľom.
A jeden z nich bol aj Facuna.
Preto ho odvolali.
Veľmi dobre si pamätám
na vznik takzvaného Slovenského štátu.
Vtedy riaditeľom školy, u nás na tých kopaniciach, bol nejaký Kukliš.
To bol gardista.
Zorganizoval,
zorganizoval posluch rádia,
kde Durčanský vyhlásil Slovenský štát.
No čo na tých dedinách vedeli,
čo Slovenský štát je, vôbec sme to nejak necítili.
Áno.
Len ešte si pamätám, že hneď
a to na tej ľudovej škole sme boli,
sa zakladala Hlinkova mládež.
A my sme tam mali jedného
takého výbušného spolužiaka, a ten hovorí:
"My nechceme Hlinkovu mládež, ale chceme Štefánikovu mládež."
Evanjelický kraj.
No, ale nepodarilo sa.
No, a tak.
Ako sa žilo za Slovenského štátu?
Všelijaké názory sú.
Ale nebolo čo jesť.
Boli žobračenky.
A to bolo tak,
že tí, čo boli odkázaní na tie žobračenky, museli prísť do mesta.
Každý vyfasoval metlu, museli pozametať mesto.
Tí mestskí strážcovia
poprezerali potom, že či je to urobené.
Dvihlo sa okienko a dávali také lístky na desať korún s pečiatkou.
A to nemohol ísť kupovať, kde chcel.
Musel ísť presne do obchodu, ktorý bol na to určený.
Bohužiaľ, jedli sme aj fazuľový chlieb.
Mlynári boli takí, že do obilia dávali aj fazuľu.
A keď sa piekol chlieb, tak ten spodok bol taký zákalcový.
Pamätám si aj vznik povstania.
My sme bývali pri lese.
Normálne veliteľ partizánov, u nás to bol Miloš Uher, na Myjavsku,
tak chodili k nám.
Potom si pamätám, že prišli Vlasovci.
Hej.
Tam zase Kromovci chodili k nám medzi tými Vlasovcami čo boli.
Ale tak bolo veselo s nimi.
Po rómsky nevedeli, ani po rusky nevedeli,
lebo boli z Kirgízie obyčajne.
Ale bolo inak veselo.
Tancovali u nás.
Otec im hral na husliach.
Pamätám si, keď prišiel prvý ruský vojak ku nám, do tej osady.
A my sme akuráť robili plot.
A tí ruskí vojaci sa začali smiať:
"Aha, Cigáni pracujú."
To som nikdy nevedel, prečo nám to povedali.
Až potom, keď som sa stretol s Ukrajincami, hovorili:
"U nás Cigáni nerobia, podvádzajú."
Proste podvádzajú.
Tak potom som si uvedomil, na tých ruských vojakoch, ktorí sa z nás smiali,
že teda Cigáni pracujú.
Tu v Dubnici bol koncentračný tábor pre Rómov.
Pracovali na výstavbe hydrocentrály.
Za katastrofálnych podmienok.
Boli tu z východu a boli aj miestni.
Potom už
v roku 1944, začiatkom roku, bolo potrebné doplniť.
Lenže front už bol blízko.
Aj náš otec čakal, že každý deň prídu preňho
a pôjde do Dubnice robiť.
Ale nestalo sa tak.
O tom koncentračnom tábore vyšla kniha.
O tomto koncentračnom dubnickom tábore
a napísal ju jeden profesor Nádejný z Púchova.
Vyšla aj celoslovensky.
A musí sa niekde nachádzať, ja sám som ju nedostal.
Áno?
Takže ten tábor potom
hneď po vojne, keď prišli Rusi, zapálili a celý zhorel.
Presne je miesto, kde bol.
Aj o tom sa v tej knihe píše.
Pretože bol som aj ja pri tom všetkom,
lebo som mapoval ľudí, čo v tom čase ešte žili.
Tí, čo boli v tábore.
A to všetko v tej knihe je.
Ešte toto nezabúdať,
že tu v Dubnici bolo pochovaných...
V tom tábore vznikol brušný týfus.
A Nemci sa báli.
Pretože to bola fabrika, ktorá vyrábala pre Nemcov motory pre lietadlá a zbrane.
Báli sa, aby sa to nedostalo na civistov.
Tak ich naložili do auta, zaviezli to takého veľkého údolia.
Museli si vykopať jamu a tam ich postrielali.
Je tam pamätník.
Boli identifikovaní.
Presne sa vie, kto tam bol.
Z našej rodiny tam zostal jeden, nejaký Herald zo Starej Turej.
Áno, bola v roku 1946, alebo 1947.
Hlavný rečník bol
Marián Veľký,
ktorý bol profesorom na Právnicej fakulte v Bratislave.
Prednášal trestné právo.
Tento človek žije a ten mal hlavný referát.
To bola konferencia v Žline o Rómoch.
Špeciálne, neviem kto to zvolal.
Či bývalé povereníctvo, alebo strana.
Ale strana vtedy ešte, ako vedúca sila neexistovala.
Takže to musel robiť len niekto zo strany štátnej správy.
Viem aj kto tam z Považia bol.
Už sú nebohí.
Každý sa bojí na túto tému hovoriť.
Ako prvú správu, čo som dával do rady Krajského národného výboru,
bola situácia v školstve.
A bola výstavba rodinných domov.
To bolo najdôležitejšie.
Vtedy
raz do roka muselo otázku
rómskych detí na škole riešiť
predsedníctvo Okresného národného výboru,
Pretože vedúci odboru bol zodpovedný za riešenie rómskej otázky v okrese.
A tá správa musela byť veľmi podrobná.
Koľko detí skončilo vo štvrtej triede.
Koľko v piatej, koľko v šiestej.
Koľko v siemej a koľko v ôsmej.
Obyčajne to bola štvrtá a piata trieda.
A robili sa z toho závery.
Ďalej museli podávať správy,
koľko rómskych žiakov išlo na učilištia
a koľko na stredné školy.
To muselo byť presne uvedené.
A darilo sa.
Učitelia mali príplatok, myslím 600 korún mesačne.
Darilo sa.
Aj najviac rómskych chlapcov aj dievčat
v tom období skončilo učilište.
Dnes bohužiaľ nič.
Na vysokých školách posledné číslo bolo vyše 200 Rómov.
Dnes ich spočítam takto.
Pretože sa to sledovalo.
Veľmi sa s tým nešlo navonok.
Ale muselo sa.
Ja som potom do správy dal,
že osady sú súčasťou obce.
Čiže obec sa nemôže starať len o svojich ľudí, ale aj o Rómov.
A dal som do uznesenia,
že výstavba nových rodinných domkov
sa musí uskutočniť len v rámci intravilánu obce.
A pretože osada nebola v intraviláne,
museli sa stavať v obci.
Aj sa tak stalo.
V popradskom okrese je množstvo obcí,
kde je to síce predĺžené...
Rozumiete?
Rómovia bývajú spolu, ale ako súčasť obce.
Toto zatiaľ nikto takto nerieši.
Pretože sa v tom nevyznajú.
Ďalej by som povedal,
že vtedy aj mnohé obce využili, keď Róm pracoval.
Postavili si domy.
Aj v Jarovniciach je ulica, ktorá bola postavená za komunistov.
Aj jedna, aj druhá.
A každý dostal 800 metrov štvorcových pozemku
a na tom sa postavil dom.
Tí starostovia chodili k zamestnávateľom a povedali:
"Tento občan bude stavať dom, pokúste sa mu nejako pomôcť."
Aj pomáhali.
Od vtedy sa žiadne domy veľmi nestavali.
Takže
nejde to porovnať.
Vtedy keď Róm prišiel na Okresný výbor strany
a sťažoval si, že mu robia prieky v robote,
tak sa to hneď vyriešilo.
A povedalo sa buď majstrovi, alebo riaditeľovi:
"Alebo si dáš do poriadku veci,
alebo sa rozlúčime."
Dnes aj to nevie nikto povedať.
Ja som sa nežnej revolúcie nezúčastnil.
Pretože my sme boli mimo Bratislavy.
To čo v televízii bolo, štrnganie s kľúčami.
To asi nevedeli, čo ich čaká.
Lebo keby boli povedali,
že dôjde k zmene spoločenského vlastníctva na súkromné vlastníctvo
a že bude nezamestnanosť, určite by neboli štrngali s kľúčami.
Potom, pravda, to som hovoril,
sa založil ten Zväz vďaka Facunovi.
A ešte pár ľuďom v Bratislave.
No tam som sa zúčastňoval.
A ako som teraz, posledných desať rokov,
tak už sa nepovažuje nás starších niekde volať.
Aby sme si povedali,
ako to bolo vtedy a v čom sú chyby dnes.
V 80. rokoch
ja som už pôsobil v Trenčíne.
Lebo manželka robila v Trenčíne,
na vysunutom pracovisku,
na OV KSS.
Tak ja som sa potom dostal do Meriny za investičného právnika.
Potom som odtiaľ odišiel a išiel som do Brna k Ščukovi.
Lebo on tam otvoril prevádzku
a potrebovali stroje a tak ďalej a tak si tam zobrali mňa.
Ja som pracoval v Prahe u Ščuku.
Dvanásť rokov.
A podieľal som sa aj na rómskej otázke v Čechách.
Ja to tam poznám celé.
Vtedy v rámci ROI.
Nebol som členom Rómskej občianskej iniciatívy, ale všade ma volali.
Ja si niečo v politike pamätám.
Ale to, čo sa stalo,
je hanbou Slovenska.
Aj Banská Bystrica, to je tiež hanba.
Nikto sa tomu nevenoval.
Nikto.
Tá situácia je takáto.
A nevidím, že by sa postavenie Rómov zlepšilo.
Keď si Rómovia nepomôžu sami,
niet toho, ktorý by im pomohol.
A čo aj nejakými slovami je, tak to sú prázdne slová.
Bohužiaľ.
Pretože
dosť nechápem, keď na východnom Slovensku v osade
má niekto príjem 150 € a sú šiesti.
Že ako môže žiť.
A ktorý ten štátnik by bol schopný za to žiť?
Rómovia dopadli prví na všetko.
Doplatili.
Takže...
Nevidím...
Pokiaľ si nepomôžu sami, niet sily, aby pomáhala.
Ešte našťastie, že je tu Európska únia
a že drží akú takú ochrannú ruku nad Rómami.
Inak by obce najradšej
obstáli, keby im Rómov vzali.
Jedna osada sa zlikviduje a urobí sa nová osada.
Letanovce.
Ako to mohli pripustiť?
Ale čo ma najviac rozčiluje,
keď niekto povie "rómske komunity".
Maďari nežijú súvisle na jednom území.
Tiež sú rozsadení medzi Slovákmi.
Tým nikto nepovie, že sú to maďarské komunity.
Ukrajinci.
Rusíni.
Tiež nežijú pokope, ale sú roztrúsení.
Tým tiež nikto nepovie že sú komunity.
Ale Rómovia sú komunity.
Mňa to tak rozčúlilo.
Minule tam bol z ministerstva jeden.
Hovorím: "Ako si to vy predstavujete?"
Veď bolo jasne v Londýne na kongrese povedané,
že Rómovia, v podmienkach Európy, sú národ.
A v podmienkach jednotlivých štátov sú národnostná menšina.
Tak, ako každá druhá.
A my sme mali a máme zmocnenca pre komunity.
To znamená
pre teba, pre mňa.
Lebo ja som komunita.
Nie som Róm, príslušník národnostnej menšiny.
A všetci to opakujú.
Aj na obciach, aj rómski fuknkcionári a tak ďalej.
Rómske komunity.
Buď som Róm, alebo to.
Tam, včelári, sú komunita.
Drevorubači sú komunita.
Áno.
Doma sme sa rozprávali rómsky.
Ja už som doma vedel rómsky.
Potom som sa zdokonalil na východnom Slovensku,
pretože tam boli nejaké rozdiely
medzi západným rómskym dialektom a východným.
Takže ja už hovorím východniarsky.
Ja, pravda, Rómku nemám za ženu.
No tak sa tu rómsky nedebatovalo.
Ja teda ešte ovládam.
Zaujímavé je, že nemám s kým na považí rómsky hovoriť.
Nie.
Ani starí, ani mladí.
Mladí vôbec nie.
Chcem, aby vnučka niečo začala.
Lenže ona sa teraz pripravuje na dve reči, na tu angličtinu a ruštinu.
Takže sa mi asi už nepodarí.
Ale mám všetko, čo treba.
Ja jej to pekne nechám.
Ona je trošku tmavá, taká.
S pripomienkou, že musí,
ako advokát, sa o túto otázku zaujímať.
To bude moje želanie.