U nás doma to bolo tak, že otec hrával na husliach, čiže brával stále husle.
A ja, ako jediný, som možno, teda z našich detí, vedel spievať.
Tak stále ma brával a hrával na husliach, ja som mu spieval.
Vlastne, takto ma vychovával k hudbe, otec.
Samozrejme, moji bratia nevedeli spievať, ale vedeli hrať na nejaký nástroj.
Čiže, nejako vznikla aj kapela, taká rodinná.
Ale, samozrejme, len pre nás doma,
keď v nedeľu po obede sme si sadli, zaspievali sme si.
Samozrejme, bratia hrali a ja som bol možno taký ten najhlavnejší speváčik, malý,
ktorý spieval s bratmi a hlavne s otcom.
Rodina ma viedla k tomu a bol som strašne rád.
Neskôr som sa dostal do prešovského Divadla Jonáša Záborského.
Moji kolegovia z toho neboli veľmi nadšení.
Kým nepoznali moju osobu, samozrejme.
A musel som ukázať možno trikrát viac, aby pochopili, že niečo viem.
Asi po pol roku sme sa nejako skamarátili, teda ja so svojimi kolegami.
Začali sme chodiť po diskotékach a zobrali ma takého, aký som,
pretože pochopili, že aj Cigán, vo vtedajšej dobe, môže byť slušný a poriadny.
Čo do pekla, či do čerta, tu robíš čertisko?
Len včera som ťa podkul!
No podkul si ma, podkul, ale podkovu som stratil.
- No bodaj by si nestratil, keď takto vyvádzaš! - Veru!
My?
Ja ti dám!
Marián, daj dole hlavu.
Starenka, no preto vás tak kosti bolia.
A ty čo sa furt staráš do mojich kostí?
Babka, poďte, sadnite si!
Nech sa páči.
No.
Babka!?
- Čo je chlapče, čo je? - Najedzte sa.
A čo keď nemám nič?
- Ale babka, najedzte sa. - Nech sa páči.
Ale veď si to zobral svojej matke!
Nechutí jej, chorá je.
- Tak, tak. - A viem, synak, viem.
- Odkiaľ to viete, babka? - Veľa vecí viem, veľa.
Ani ty by si sa nemusel toľko lopotiť, mohol by si mať lepší život, keby si chcel.
Aj to bude, starenka!
Tým že som tmavý, tak v Hello, Dolly som hral takého sluhu, černoška.
Vtedy, neviem, kto to režíroval, asi pán Koníček, český režisér.
Tak ma obsadil do tej malej roličky, no.
Pocity moje boli úžasné, pretože, ako som už vravel, od mala som bol k tomu vedený.
V tom momente sa mi, možno splnil aj sen,
že stojím na javisku, hrám pre diváka, dávam pocit šťastia tomu divákovi.
Cítil som sa úplne úžasne.
Nemajú, kde položiť hlavu.
Brat, pozeraj, brat môj, pozeraj, ako žiješ, ako žiješ, pozeraj.
Si mladý, škoda tvojho života, škoda tvojich dvoch, troch detí.
Oni nemajú, kde svoju hlavu položiť.
Bože, prosím za svojho brata, aby si mu dal dobré miesto na zemi, dopraj mu.
Pred tým, ešte v detstve, som chodil do súboru, ktorý viedla nebohá pani Šilanová.
Ona už vtedy vedela, že mám nejaký talent,
tak som chodil ku nej na hodiny.
Možno herectva, možno spevu, možno tanca.
Ona ma zaúčala a aj ona ma k tomu viedla,
aby som sa rozvíjal v umeleckej sfére.
Vďaka nej som, možno, aj teraz tu.
Lebo, keby nebolo jej, tak možno ani neviem, čo je to divadlo.
Po škole som išiel na konkurz do divadla, do prešovského divadla,
kde ma aj prijali.
Zo začiatku som spieval v zbore.
Neskôr som už dostával také menšie postavičky,
kde som sa už aj herecky mohol prejaviť.
Bol som tam asi tri roky, neviem, pokiaľ nevzniklo Divadlo Romathan.
Vzniklo Divadlo Romathan, pani Šilanová, nebohá, pritvrdzovala mi:
Marián, ty si Róm, patríš do rómskeho divadla, hľadáme hercov, potrebujeme ťa tam.
Bol som veľmi zvyknutý na svojich kamarátov v divadle Jonáša Záborského.
Predsa, v Prešove som mal rodinu, bratov, sestry, mamu,
tak nechcel som ich veľmi opúšťať.
Ale na naliehanie pani Šilanovej, vlastne, ona ma presvedčila,
že som Róm, že patrím do toho divadla, tak som prišiel na konkurz.
Samozrejme, prijali ma do Divadla Romathan,
ale aj tak som čakal, možno mesiac, alebo dva.
Stále som pracoval, proste, v divadle Jonáša Záborského,
pokiaľ pani Šilanová neurobila rázny krok, že:
Poď, okamžite musíš ísť, pretože potrebujeme rómskych hercov, ktorí už majú skúsenosti.
Tak dobre, povedal som, že dobre, idem.
Tak som prišiel sem, ale, vlastne, nebol som tu ako nejaký sólista.
Skôr som pomáhal šepkať hercom,
pretože tu v divadle ľudia boli takí, že nemali dosť skúseností s divadlom.
Vlastne, to sme pozbierali ľudí, trebárs zo Svidníka, z Rožňavy a tak.
Bolo potrebné naučiť ich slovo, gesto, pohyb.
Pomáhal som trošičku aj pánovi Šilanovi,
aby sme, proste, tých ľudí nejako usmernili na javisku.
Anetka, nie ruku tak, daj tak.
Ešte viac, vystri tú ruku!
Tak, tak, tak, aby to vyzeralo ako stromík, trocha.
Dobre.
No, môžeme začať.
Najťažšie obdobie pre mňa bolo, keď som dostal prvú hlavnú postavu.
Myslím, že tri, alebo štyri roky som zatiaľ hrával tu v divadle len také postavičky.
Ale potom prišiel muzikál Cigáni idú do neba.
Tak som sa tam alternoval s jedným chalanom,
ktorý, proste, bol dosť agresívny a strašne vyvádzal.
Dokonca som dostal aj po papuli.
Čiže, vtedy som si povedal. . .
To bolo pre mňa také dosť ťažké, veľmi zle som to znášal.
Tak som si vtedy povedal, že končím.
Myslím si, že vtedy to režíroval pán Šilan.
Samozrejme pán Šilan bol človek, ktorý vedel ako na druhého človeka.
Tak ma prehovoril a stále mi vravel:
Marián, máš na to, tak ukáž ľuďom, že svoje miesto si zastávaš právom.
Tak som zobral ten scenár.
A vlastne, on ma presvedčil, aby som tu zostal,
pretože ja som bol už rozhodnutý dať výpoveď a odísť z tohto divadla.
Potom prišli chvíle, keď pán Šilan, po premiére, mi povedal:
Vidíš Marián, zvládol si to a buď na seba hrdý, pretože ty určite pôjdeš aj ďalej.
V tom momente mi zablyslo, že naozaj ten pán Šilan mi nechce zle.
Možno som urobil dobre, že som neodišiel z tohto divadla.
A možno naozaj niečo zo mňa bude.
Lenže pán Šilan bol aj špekulant,
lebo, po tejto premiére, keď režíroval niečo, tak ma začal brávať so sebou.
Poď, Marián, so mnou hore, akože sem na javisko.
Ľudia budú hrať, ty si sadni ku mne, budeš im šepkať.
A vlastne on ma tým zaúčal.
A stále mi vravel, že:
Vnímaj ľudí Marián, vnímaj čo robia, vnímaj, ako to robím.
A ja som si vo vtedajšej dobe neuvedomoval, že on ma vlastne na niečo pripravuje.
Tak som vnímal tých ľudí,
ale stále som nechápal, o čom to je.
Až neskôr som pochopil, keď sám prišiel za mnou
a ponúkol mi, či nechcem niečo napísať a sám si to zrežírovať.
Tak, nemal som dosť odvahy, lebo, proste, nedalo sa to.
Asi mesiac sa to ťahalo, on stále do mňa hučal:
Marián, napíš niečo, budú prázdniny, cez prázdniny niečo napíš a potom si to aj sám zrežíruješ.
Tak som s tým súhlasil, napísal som.
Čo som to vtedy napísal?
Kamene osudu.
Áno.
No, Kamene osudu, to si pamätám.
Samozrejme, že pán Šilan mi vtedy strašne pomáhal,
pretože som ešte nevedel, ako na to, nevedel som, čo s ľuďmi.
Tak som stále chodil ku nemu po rady, aby mi poradil, že čo ďalej, ako.
On mi vlastne veľmi neradil, on ma usmerňoval, ako to mám robiť.
Samozrejme som ho počúval a nakoniec to dopadlo tiež veľmi dobre.
Poď Anetka, trošku ešte viacej.
Tak.
Miška viac sem.
Tak.
Zahrajte to ešte raz.
Čo tu hľadáš? - Dobre a ešte jedna vec.
Barborka . . .
Odtiaľ mám isť, tak. - Nevadí, nevadí.
Nesmieš mi robiť toto na javisku, že on rozpráva text a ty.
Tu vlastne, on ako keby vás ani nevidel, áno?
Takže vy musíte byť strašne strohí a ostrí, pri všetkom, áno?
Pri každej akcii, pri každom geste, pri každom pohybe.
Dobre?
Ja som začal už robiť, vlastne režírovať, ešte keď tu bol.
Keď prišla druhá hra, tak som s tým už nemal problém.
No, samozrejme, problémy sú stále.
Ale proste už som nemal taký problém zorganizovať ľudí, proste postaviť scénu, postaviť ľudí.
Pretože ešte tu stále bol.
Od pána Šilana bola najkrajšie to, keď povedal pánovi riaditeľovi, že:
Konečne už môžem odísť, lebo už mám nástupcu.
Samozrejme, myslel tým mňa.
A ja som mu za to veľmi vďačný, naozaj.
A stále naňho spomínam, pretože mi dal to, čo možno nie každý človek dostane.
Otec príde sem a tu sa s vami rozpráva.
Aby bolo každého vidno a hlavne pomaličky rozprávať, dobre?
Akosi sa môžeme dohodnúť. - Áno?
Ale mám určitú podmienku.
Chcem od teba niečo. Viem, že si chudobný.
Sadni si sem.
Dovolím ti, aby si rúbal drevo v mojom lese.
A pohľad stále naňho, hej?
Dovolím ti, aby si rúbal drevo v mojom lese.
No ja za to chcem iba jednu vec.
Ja za to chcem len jedno, len jedno. - Dobre, stop.
Sadnite, znova, ešte raz.
Ja za to chcem len jedno.
Jednu, jedinú.
Jedinú.
To je ono.
Tak čo, súhlasíš?
Tak čo, dodržíš svoje slovo?
No veď práve, že tam je . . .
Po lese chodím.
Áno? Dobre.
Po lese chodím, ľudí si hľadám.
Keď ich zbadám, duše zbieram.
Dýcham veľkou mocou, beriem si ich.
Po lese chodím, všetkých si vezmem.
Po lese chodím, ľudí si hľadám.
Keď ich zbadám, vezmem si ich.
Dýcham veľkou mocou, beriem si ich.
Stretnem ich a vezmem ich.
Vezmem si ja viac a viac duší.
Viem, že po nich prídu ďalšie.
Vezmem si ja viac a viac duší.
Viem, že po nich prídu ďalšie.
Prvá výrazná postava, to bol Zobar
v muzikáli Cigáni idú do neba.
A samozrejme, režíroval to ešte pán Šilan.
To bola taká moja postava, ktorá ma posunula možno herecky ďalej.
Postava Zobar . . .
Však vlastne všetci poznáme charakter tejto postavy, pretože je aj film.
Čiže Zobar bol taký tvrdý tvrďas. Ja som presný opak tejto postavy.
Ale nejako som sa musel premôcť.
Samozrejme, trénoval som to s pánom Šilanom, takže myslím že fajn.
No a taká ďalšia postava, ktorá ma celkom dostala,
to bola Zvädnutá ruža, ktorú režíroval vtedy pán Svoboda.
Práve tá postava sa hodila presne na mňa.
Pretože išlo o postavu rómskeho chlapca, ktorý sa zaľúbil do rómskeho dievčaťa.
A ten chlapec bol veľmi citlivý a jemný.
Nie jemný, ale proste citlivý.
Svoje pocity, emócie, dával navonok
a bolo mu jedno, či vlastne pozerajú sa naňho ľudia, či sa mu smejú.
Vlastne bol sám sebou, a tým ma možno tá postava dostala.
Teba nechcem, dcéru si mi sľúbil.
- Nie. - Dcéru si mi sľúbil!
- Teba nechcem! - Nie!
- Dcéru si mi sľúbil! - Nie, nie!
Teba nechcem, dcéru si mi sľúbil!
Dcéru ti nedám.
Ako chceš.
Vo vlastnej réžii sa mi hrá strašne ťažko,
lebo musím byť s hercom na javisku a zároveň aj odskakovať dole,
aby som usmernil ostatných.
Pretože sami by to možno ani nevedeli urobiť.
Funguje to u nás tak, že skáčem hore a skáčem dole.
A keď to zopakujeme, tak to už ide celkom dobre po druhý krát, tretíkrát.
Ale zo začiatku je to strašne ťažké.
Tak, milé deti, nakoniec obe kráľovstvá spojila bytosť.
Jej meno je Jivori.
Nemali už strach jeden pred druhým, ako kedysi.
Pretože láska ich spojila na večný čas.
Detský divák vníma všetko, dokonca ešte aj detaily.
Napríklad decko si všimne, že herec nemá zaviazanú šňúrku na topánke.
Tak proste v hľadisku to začne komentovať.
Čiže všetko musí byť do detailu pre deti vytvorené a spracované.
A zasa pre dospelého diváka tiež je to ťažké.
Nikdy neviete, kto sedí v hľadisku.
Nikdy neviete, ako vás budú vnímať, ako to zoberú celé.
Či sa to bude páčiť a či sa to nebude páčiť.
Ale snažím sa to všetko urobiť tak, aby možno aj z jednej strany a z druhej strany boli spokojní.
Vitajte.
No, milá Apsori, keby si si vybrala práve mňa,
bola by si rada, aj tvoji rodičia by boli radi.
No vedz, nevyzerám zle, som veľmi dobre stavaný, krásna postava.
No.
No, si pekná, pekná si, to musím uznať.
Ale, ale ja som krajší.
- No čo? - Takého hlupáka sme tu ešte nemali.
Keď neodídeš so svojou krásou do troch minút, tak tvoja krása zmizne za minútu!
Tak to nie, svoju krásu si nedám.
Tak vidíte, a za takýchto ste ma chceli dať.
No vidiš, máš rád iba sám seba, choď svojou cestou!
- Choď, dobre Ti vravím! - A viete čo, viete čo?
Viete čo, viete čo?
No nevieme, no povedz.
Pôjdem. Aj tak som krásny.
Ale zmizni a nerob mi toto!
Povedzme si pravdu.
Naši herci sú dosť rozlietaní.
Tak to poviem, že sú dosť rozlietaní.
Čiže niekedy ich musím doslova ukľudňovať,
aby proste urobili to, čo treba.
Možno majoritnom divadle je to oveľa ľahšie,
pretože, možno sú aj zodpovednejší a možno aj viac . . .
Čo ja viem čo?
Viac možno . . .
Pre nich je to možno . . .
Viac im to možno dodá.
Ale tu to je dosť také, že, no, tak poďme robiť.
Myslím si, že máme strašné podmienky u nás v divadle.
Vďaka Bohu, že naši herci dokážu hrať v takomto prostredí, proste v takých podmienkach.
Čo si myslím, že možno biely herec by tu u nás nevydržal ani päť minút,
pretože fakt by možno utiekol.
V zime musíme skúšať v bundách, lebo je tu strašná zima.
Samozrejme, zdržiavame sa len v jednej miestnosti,
kde proste, keď sú čítačky, tak tam sedí 15 ľudí.
A musím tam byť, pretože nikde sa takmer nekúri.
Čiže máme dosť sťažené podmienky.
No ale potom nejako dáme dokopy všetko a ide to.
Aj cez to všetko proste, dá sa.
Ja som čert.
Aj ja som čert.
My sme čerti.
Raz večer dostal Boh dobrý nápad.
Povedal si: stvoril som Slnko.
Jéééj. Slnko. Slniečko.
Stvoril som mesiac.
Jéééj. Mesiačik.
Ako pekne svieti.
A stvoril som veľa živých duší.
Zase idú spať. To sú ale lenivci.
No ale, no ale, čo sa tu robí?
Naše divadlo môže dať Rómom strašne veľa.
Ako vidíme, na Slovensku je veľa osád.
A niekedy, keď ideme hrať pre tie deti, tak oni to vnímajú úplne ináč.
Ja si myslím, že my sme možno práve tým príkladom pre tie deti,
aby sa začali trochu vzdelávať.
A možno aj pre tých rodičov, aby tie deti trošku viedli ináč k životu,
aby chodili do školy, aby naozaj fungovali ako každý iný človek.
A čo pre bielych?
Tak snažíme sa, myslím si, že máme také posolstvo, že snažíme sa rúcať bariéry.
Lebo, povedzme si pravdu, že ešte stále existuje ten rasizmus, aj tu na Slovensku.
A stalo sa nám veľakrát, že... tak prídu Cigáni, čo zahrajú a odídu.
No ale po predstavení, samozrejme, gratulácie.
A vlastne čím to je, čím to je?
A ja si myslím, že našou prácou.
A už len tým, že tí bieli prídu za nami a povedia, že, boli ste super.
Tak myslím si, že už ten človek začne vnímať a cítiť úplne ináč.
Keby som zostal v Prešove v divadle,
tak možno by som nemal také podmienky, ako mám tu.
Predsa, tu som sa možno popri pánovi Šilanovi dosť aj vyšvihol, vďaka nemu.
A myslím si, že pre mňa osobne má to veľký význam,
pretože strašne rád stojím na javisku, strašne rád dávam ľuďom niečo zo seba.
A tak on ma vlastne za tie roky ku tomu viedol ďalej.
A myslím si, že zo mňa spravil nie len umelca, ale aj človeka.
Začal som ináč vnímať svet, začal som ináč vnímať ľudí.
Vlastne vďaka nemu som tam, kde som.