Začala som spievať od piatich rokov.
Prvý môj koncert bol v Tuhári.
To sme spievali v škôlke ľudové piesne.
A už potom to išlo ďalej.
Veľký potlesk, Anička Oláhová.
Nech sa páči.
Môj strýko sa pozná s ujom Vladom.
A on robil pre tieto rómske talenty, také, že kto chce spievať a tak.
Tak sme založili taký zbor.
A on prišiel sem.
Do Lovinobane prišiel a povedal, že kto tu vie spievať.
Tak nás vyskúšal každého, lebo my sme tam boli deti, na stoličkách sme sedeli.
A každého nás vyskúšal, ako spieva a tak.
Išla som ja a povedal, že dobre.
Že by bolo dobre, keby som mohla spievať sama, sólo.
No tak dobre.
A potom zavolal z Čiech Idu Kelarovú.
Ona počula ako spievam.
Tak už ma potom stále volala do Čiech, a tak ďalej.
A ja som nechcela, ja som sa hanbila.
Nie, že preto som nechcela ísť, ale ja som sa furt hanbila.
Že to nebude dobré, trému som mala.
Preto som nechcela chodiť.
Začalo ma to baviť a už to chcem robiť vždy.
Keď mi ľudia tlieskajú, to je dobré.
Vtedy si najradšej spievam, keď riadim, keď zametám.
Alebo, keď idem do izby, pred zrkadlom.
A vtedy sa mi najlepšie spieva.
Najlepšie sa mi spievajú moderné pesničky.
Najlepšie, aj páčia.
Ale zvyčajne spievam iba rómske.
Moja obľúbená speváčka je Beyoncé.
Ona sa mi strašne páči.
Páči sa mi, ako spieva, ako tancuje, všetko.
Teraz sme boli na koncerte v Bratislave.
Nedokážem si to predstaviť, ako mala tie topánky.
Takéto veľké „štekle“ mala.
A začala tancovať.
Ale ani že by sa potkla, nič.
Normálne začala tancovať.
A taký talent má, mne sa preto páči.
Anička Oláhová spolu so skupinou nám otvorila dnešný gala večer.
My mládež sme si teraz založili súbor.
Voláme sa Gypsy Luna.
Založili sme sa a skúšame u jednej tety v bare.
Pán starosta nám nedal kultúrny dom,
lebo je nový a bojí sa, že niečo poškodíme, alebo tak.
Ale nevadí.
My skúšame u jednej tety
a tancujeme na rómske pesničky.
Latino, hip - hop začíname tancovať.
Ale teraz najskôr len a len rómske.
Až potom budeme...
So spevom a s tancom by som chcela ísť na konzervatórium.
A učiť deti.
Keby som sa vyučila, tak by som učila deti tancovať, spievať.
A chcela by som byť normálna speváčka.
Ako sú tieto naše speváčky.
Čo ja viem, Lucie Bílá, taká by som chcela byť.
Moja prvá súťaž, my sme boli...
Moja triedna učiteľka je hudobníčka.
A ona robí Slávik Slovenska.
A ja som tam išla a spievala som.
A postúpila som z prvého miesta do Lučenca.
Aj tam som postúpila z prvého miesta.
A potom som išla do Banskej Bystrice na Slávik Slovenska.
Ale tam som nepostúpila z prvého, ale z druhého miesta.
To boli moje prvé tri súťaže.
Prvýkrát čo som súťažila.
Rómska Superstar, to bolo tak, že ja som nechcela ísť.
Mala som dôvod, lebo som sa hanbila.
Bála som sa, že ľudia...
Ale bolo to dobré.
Ale moja starká mi vravela: - Choď, ty to vyhráš, ja ti verím, choď.
A ja som sa bála, že nie.
Ale aj keby som nevyhrala, mne by to aj tak nevadilo.
Lebo hlavná vec je to, že som zaspievala, ukázala im že tak.
Ale bolo to dobré, keď povedal že: - Prvé miesto vyhráva Anička Oláhová.
Som sa smiala.
Ale áno, tlieskali mi, ja som sa smiala, bola som šťastná.
Ja som to nečakala, lebo boli lepší speváci.
Akože ja si myslím.
Lepší speváci boli.
Mali tu väčšiu odvahu.
Boli suverénnejší, ja som taká hanblivá bola.
Ale povedala som, ach odspievam a dobre.
Keď to bude tak, tak to bude tak, no a čo.
Zaspievala som, povedali dobre.
A Dorota povedala: - No tak ešte chceš niečo na záver povedať?
Povedala som nie, ďakujem, hanbila som sa.
Hanbila som sa, veľmi som sa hanbila.
Aparatúru, klávesy, gitara.
A ešte tú ponuku, ten šek.
Čo som mala nahrávať pesničky s Dorotou Nvotovou.
Aj to mi to pripomína.
Aj ten diplom, čo som mala zavesený tam hore.
A stále som sa tak kukla.
Kukla som sa na ten diplom, zasmiala som sa a už som išla do školy.
Ja keď spievam sama, na pódiu...
No nie sama, tak, pred ľuďmi.
Tak ja sa cítim sama, že tam nikto nie je.
Že spievam pre moju rodinu.
A ja som taká, čo ja viem.
Ja si stále spomeniem, že ako tie naše deti žijú.
Myslím na Afriku ako tie deti žijú.
Že ľudia zomierajú.
Ja to tak preciťujem, keď spievam.
Mňa kto najviac podporuje, tak to je starká.
A moja celá rodina.
Oni ma do toho stále tlačia.
Stále ma v tom podporujú.
Stále.
Ona, keď som nechcela ísť, stále do mňa tlačila, že choď, choď.
´Uvidíš, ja ti chcem len dobre.´
Stále na mňa aj kričala, hádali sme sa za toto.
Že prečo som nechcela chodiť a tak.
Stále ma ona podporuje.
Povedala, že ma aj naďalej bude stále podporovať.
Ale že záleží na mne, či chcem.
Či to chcem robiť, alebo nechcem.
Ak si to pokazím, tak to nebude, ak si to nepokazím, tak...
Ale ja to chcem robiť.
Mne sa veľmi, veľmi páči klavír.
Môj ocino on nehrá na klavíri, ale na gitare.
Aj gitara je dobrý nástroj, ale mne sa viac páči klavír.
Lebo pri klavíri môžeš aj spievať.
Všeličo môžeš robiť.
Aj na gitare, môj oco veľmi pekne hrá na gitare.
On má troch bratov.
A vždy keď je oslava, oni sa tu zídu všetci traja.
Zoberú si všetci traja gitary a hrajú, spievajúci.
Je to veľmi pekné.
Mne sa to páči, ale aj klavír je pre mňa dobrý.
Ale je aj ťažký.
Prepis: Zdeněk Kovář Úprava: Vojtech Sloboda