Tak čo už len z počutia, teda z rozprávania mojej mamy viem,
že aj pradedo hral, skôr na violu.
Dedko pochádza z niekoľkých súrodencov.
Už neviem, ale určite nejakých osem, deväť.
Ale bratia, oni chodili takto hrávať.
Mali svoju kapelu, volali sa Plachetkovci.
A bežne ich ľudia volali hrávať na rôzne zábavy,
tak ako to v minulosti bolo, hlavne majorita.
Nehrali len medzi Rómami, ale chodili, vlastne medzi majoritu.
A zasa z otcovej strany aj pradedo hral, bol huslista.
Ale bolo to asi tak, že chodieval sám takto hrávať.
Dedko tiež hrával, skôr na kontru.
Teda na violu, husľové kontry.
Ale vrátim sa teda k maminej strane, k dedkovi.
On vlastne tak chodil hrávať a tak sa to prenáša z tej generácie.
Už nikto z tých bratov nežije.
Z tých mojich, ako by som to povedal, príbuzných.
Ale majú tiež svojich synov.
Jedno s druhým a tak sa to prenáša.
Už je to vlastne možno aj tretia generácia, čo hrajú.
Len už to v podstate tak zaniká.
Už to nie je také, že viacerí, piati, šiesti hrajú na ľudové nástroje.
Skôr je to tak, že už dvaja, traja, alebo nájde sa jeden.
Ja pochádzam zo štyroch súrodencov, mám tri sestry.
Ja som teda najstarší.
A od koľkých rokov?
Ja som k hudbe začal takto inklinovať
aj by som povedal, že možno aj dosť neskoro.
V trinástich, štrnástich rokoch.
Otec ma na violu sem tam učil.
Ale bolo to také, že ma začala baviť gitara.
Takže tak by som povedal, že asi od tých trinástich, štrnástich rokov.
A dokonca by som povedal, že ja už som potom chodil aj hrávať.
Už som sa potom začal učiť ten kontrabas.
A ešte s otcom som chodil hrávať po nejakých takých tých...
Pôsobili sme v takých tých folklórnych skupinách, súboroch.
A až neskôr som si začal robiť konzervatórium.
Môžem povedať, že už dosť neskoro.
Čo som si vlastne ani nemyslel, lebo ja som mal,
neviem či ťažké detstvo, vzhľadom na môj zdravotný stav.
Ako sa človek na to pozerá.
Ja som nejak bral život tak ako ide.
A zrazu som učiteľom.
Takže je to také na zamyslenie.
Že ako ten Boh neviem ako...
Ja si dovoľujem tvrdiť že som veriaci.
Tak s odstupom času sa človek díva na svoju minulosť
ako som všetkým prechádzal, ako ma Boh prenášal
tými jednotlivými obdobiami, skúškami.
A že kde som sa dostal.
A nikdy som si nemyslel, že také tie moje túžby.
Husle, violončelo, čo bola moja predstava, že keby som takto hral.
A zrazu moje deti že takto hrajú.
Deti boli vedené k tejto hudbe, tak aj od mala chodili na základnú umeleckú školu.
Takže oni to majú také všestranné.
Že aj to a to sa im páči, kde to v dnešnej dobe už tak zaniká.
Pre každé dieťa je jeho otec tým prvým,
ktorý mu tú hudbu vlastne donesie.
V podstate áno, bol som hrdý na svojho otca.
Lebo keď som sa díval naňho, keď som bol menší, že on hráva,
tak, myslím si, že každý syn, každá dcéra je hrdý, hrdá na svojich rodičov.
Teda aj ja, keď má otca muzikanta, chodí hrávať.
Potom si tak aj domyslí, že aj on by tak chcel hrávať.
Mne sa od mala páčila ľudová hudba.
Ja som vždy, keď v rodine bola svadba, lebo predtým sa volali ľudovky,
tak vždy som sa tlačil čo najbližšie, že by som videl tých muzikantov ako hrajú.
A dosť tá viola už ma potom dosť tak chytila zo začiatku.
Lebo som to tak porovnával, že kto je lepší,
či môj otec, alebo ten dotyčný pán, ktorý tam hral.
Áno, áno, u nás sa tiež doma hrávalo.
Ale takto, už keď ja som tú gitaru začal
tak otec si väčšinou so mnou hrával.
Sestra hrá tiež na gitaru.
My sme si takto tak hrávali, spievali sme.
A viete, ak niekedy prišla návšteva, nejaká oslava.
Myslím si, že v normálnych, bežných rodinách bolo bežné,
že sa pospievalo, zaspievali si.
Aj teraz to je takto, viem že aj teraz to tak býva.
Keď sa ľudia stretnú, tak si zahrajú, zaspievajú.
Učil ma otec ale mal som aj dobrého suseda.
My sme sa navštevovali.
A on ma aj k tomu viedol, nabádal.
Keď človek začne hrať, vždy niečo hľadá.
Neuspokojí sa len s tým jedným človekom, ktorý ho učí hrať.
Ale vždy tu niečo zistí, že tento hrá takto a takto.
A potom ukáž mi, ako to hráš.
A keď je človek aj šikovný, že sa vie niečo aj sám naučiť,
alebo práve ten sluch, ako ste spomínali, tak dá sa to aj od ucha.
Človek musí mať predsa len taký ten rozhľad,
že už je nejako navedený na to, čo by malo byť.
Človek sa potom už aj sám vyvíja.
Už hľadá, počúva nahrávky.
Tu si niečo odkopíruje a tak.
Potom si urobí svoj vlastný štýl.
Môj vzťah k rómskej hudbe.
Ja by som povedal, je veľmi dobrý, mne sa rómska hudba páči.
Ešte viac tá maďarská.
Síce rómska a maďarská hudba je tak trošku premiešaná.
Hlavne s tými halgátami, s tými pomalými, clivými pesničkami.
Keď som chodil hrávať na niektoré akcie, že keď človek nezaspieva, tak...
Niektorí sú nastavení tak, že ani nevedia o čo ide, že akú pesničku hrá.
A proste, my Rómovia, alebo nejaká hudba, keď sa len hrá,
že už tá hudba, tá melódia nesie v sebe nejaké to posolstvo.
Niečo, čo vlastne človek chce vyjadriť.
Bežne by som sa vrátil aj ku klasikom, ktorí boli.
Oni nespievali, nikto nespieval, oni chceli svojou hudbou niečo vyjadriť.
Dnes máte takých ľudí, že keď nespieva, tak už je to zlé.
Bez spevu nič.
Ale malo by to byť aj tak, že človek niečo cíti.
Alebo keď sa s niekým rozprávate, vy niečo cítite, ten druhý niečo cíti.
A nemusíte nič povedať.
Môže to byť niečo pekné, nejaký dojem z niečoho.
A nemusí byť nič vypovedané.
Tak preto hovorím o tom speve a o tom všetkom.
A s tou hudbou tiež.
Často sú ako teraz niektoré tie kapely a zvlášť z Maďarska,
že začnú hrať a človeka to tak chytí za srdce.
A sú aj spomienky, aj nejaká budúcnosť.
Aj nádej cítiť z tých piesní, z tých jednotlivých melódií, posolstvo.
Z vlastnej skúseností, všetci rómski muzikanti
keď sa dostanú do kruhov majority, je to iné.
Možno teraz veľmi odbočím, ale tu je práve ten koreň toho všetkého,
že majorita sa veľmi vzďaľuje Rómom.
A možno by to tak nemalo byť.
Lebo ukazujú sa len tie osady, ale nie je to tak.
V skutočnosti ja by som povedal tak,
že Slovensko ani nevie, akí Rómovia na Slovensku žijú.
Ani celý svet.
Myslím si, že v okolitých krajinách to tak nie je.
Ja som teraz až veľmi odbočil.
Ale práve cez tú hudbu ma tá majorita, tí Nerómovia, kamaráti začali brať.
Ja som potom viac s tými Nerómami chodil hrávať.
A jedno s druhým.
Brali ma ako seberovného a videli, že fakt nie je žiadny problém.
Práve skrz tú hudbu.
A keď sa vrátim, tak možno aj preto sme na takej úrovni ako sme.
Nemyslím len po hudobnej stránke.
Ale aj mentálne aj ináč, materiálne.
Práve už tí moji prarodičia chodili k majorite.
Jedno s druhým.
Tam si odpozerali to, čo bolo dobré, to si z toho vybrali.
A potom tu je ten výsledok.
Tým, že som hral aj na gitaru, tak u mňa je to také všestranné.
Že aj to, aj to sa mi páči.
To je práve to muzikanstvo na tom.
Lebo máte muzikantov, ktorí hrajú trebárs v modernej kapele a on vám povie:
„Tak mňa toto nebaví, táto ľudovka, ja tomu nerozumiem.“
Ale ja zasa to tak vnímam ináč.
Aj trebárs takú tú klasickú hudbu.
Keď je to pekné, chytí ma to za srdce.
Mňa keď chytí pesnička, ja som skôr taký nadšenec.
Vyjde proste nejaká pesnička, ktorá ma chytí za srdce
a potom ja si ju trebárs spievam aj pol roka.
Potom zrazu príde zasa niečo nové.
Ale nemusí to byť práve že moderná pesnička,
ale aj z takých tých starších, ktoré som napríklad ešte nepočul.
Nemám to tak vyhranené, že práve táto pesnička musí byť.
Príde to tak samo od seba, že niečo ma osloví.
To je ako, keď sa človek stretne s nejakým človekom.
Čo ja viem, ako by som to možno povedal?
Keď muž uvidí nejakú ženu alebo priateľku
a s každou jednou ženou, alebo s priateľom sa ináč rozpráva.
A ten vzťah je proste taký.
Asi na takej úrovni, že toto sa mi na ňom páči viac.
Tak je to aj s tou piesňou, nejaká viac, nejaká menej.
Pochodil som Slovensko, tým,
že som pôsobil v tých jednotlivých folklórnych skupinách.
Či už v Margecanoch.
V Žakarovciach, keď som ešte s ockom chodil hrávať, keď som mal 16 rokov.
Bol som už potom ako starší, už ženatý v Taliansku.
Bol som v Čechách, v Poľsku viackrát, aj v Nemecku.
Môj otec mal kapelu, boli to bratranci.
Zhodou okolností to bolo tak,
že to boli bratranci aj ocovi aj mamini.
Tak oni už boli takí starší, po štyridsiatke.
A ja som mal 16 rokov a chodil som s nimi hrávať.
Tá folklórna skupina sa volala Kliperčan.
Tam som bol zhruba 2-3 roky.
Potom som pôsobil v Margecanoch.
Tam už to bolo iné zoskupenie.
Práve s tou majoritou, s tými svojimi rovesníkmi.
Folklórna skupina tuším Jadlovec.
Tá ešte dodnes existuje, aj ten Kliperčan v Žakarovciach.
Oni tie folklórne skupiny ešte dodnes existujú.
Určitý čas som pôsobil v Krompachoch,
kde som už mal svoju vlastnú kapelu.
Postupne som si ja teda začal skladať partiu.
Tam sme tiež boli niekoľko rokov.
Ten súbor sa tuším volal Krompašan.
A my sme potom chodili aj vlastné kšefty hrávať.
Určitý čas som pôsobil aj v Spišskej Novej Vsi,
vo folklórnom súbore Čačina.
Už mám vlastne s mojimi deťmi.
Tým, že mi vyrástli deti, už mám dospelé deti, tak už takto s nimi.
A bolo aj tak, že som chodil hrávať...
Lebo to keď sa niekto dozvie,
že dobre hráte, že sa s vami dá zahrať,
že dokážete zaskočiť, niekoho druhého suplovať, tak si vás tak ľudia volajú.
A ja som to potom pochodil tak krížom-krážom
smerom na Košice, na Spišskú Novú Ves, na Prešov.
Nejakú dobu sme hrali s ľudovou hudbou Ďusi Band z Prešova.
Vlastne sú tu, otec so synom.
Tak sme sa spájali.
On má šikovné deti, aj ja mám šikovné deti,
tak sme spolu chodili hrávať.
Ale taký ten základ, čo sa týka ľudovej hudby, tak my sa voláme Žigovci.
Teda ja a deti.
Súbor tvorí syn na husle, spev, violončelo a akordeonista
z toho okolia odkiaľ my pochádzame, zo Švedlára.
To je taký ten základ hudby.
No a my si potom tak voláme tiež tých jednotlivých hostí.
Alebo nás, keď si niekto pozve na pomoc, takže tak asi.
Učím na Základnej umeleckej škole (ZUŠ) v Smižanoch.
A tam učím väčšinou kontrabas.
Sama moja sestra tak bola prekvapená, že kde učím.
Tak aj bola zvedavá, či tam chodia rómske deti.
Práve že nie.
Táto škola mala v minulosti asi 570 žiakov.
Teraz to trošku kleslo.
Ale študujú tam, alebo učia sa tam dve rómske deti.
Nikto viac, všetko majorita.
Ja nemám žiadne rómske dieťa.
A čo som dosť prekvapený,
to zasa zrejme odbočím na tie rozdiely,
že tie deti z majority zistia, že aký ste,
oni vôbec ani nevnímajú, že pri nich sedí Róm.
Že by teraz nebolo zle, ale pravda je taká,
že rómske dieťa, keď vie, že na to nemá, ono sa tam tlačiť nepôjde.
Aj čo sa týka hudby.
Bol taký prípad, ktorý k nám chodil z jednej osady,
ale hovoril väčšinou len rómsky.
On bol veľmi šikovný.
Keď mi ho doniesli na hodinu, mne rozumel.
Aj ohľadne teórie, keď bolo potrebné niečo vysvetliť, tak som vysvetlil.
Aj sa pri mne smial.
A keď mi potom na to následne kolegyňa hovorila,
že na hodine nič, tak bolo to len v tom, že jej proste nerozumel.
Ale on bol múdry chlapček.
Len to je to, čo vlastne tá majorita nevie.
Že aj tie deti rozmýšľajú, ale v tom svojom jazyku.
Ešte by som aj takto povedal, že...
Rómske deti sú nadané, oni si dokážu aj sami.
Ich stačí na to naviesť.
Oni budú hrať a on neopotrebuje prísť do školy, do ZUŠ.
Lebo keď to fakt chytí, tak on vie sám.
Stačí ho naviesť, buď otec, alebo blízka rodina.
A začnú ho učiť.
Aj keď trebárs neodborne, alebo tak.
Ale on si, proste, ide za svojim cieľom aj bez toho, že by ovládal noty.
Je kopa rómskych detí, muzikantov, aj teraz dospelých,
ktorí fakt niečo dokázali a nemuseli chodiť do ZUŠ.
Z vlastnej skúsenosti vidím na tých deťoch, ktoré učím,
že ja už viem dopredu, že z nich nič nebude.
Ja mu dám niečo nacvičiť a on s tým má problém.
Možno len tí rodičia sú proste takí.
Oni si potrebujú svoje veci riešiť,
tak pošlú dieťa do školy, že by mali pokoj na celý deň.
Už som o tom premýšľal, že by bolo dobré
skôr sa obrátiť na takú tú osadu.
Aby som mohol proste učiť tie rómske deti.
Len tu je zasa ten problém,
že oni viac k tej modernej hudbe ...
Tu tá tradícia zaniká.
Tá naša tradičná kultúra.
Ten vzťah k tej ľudovej piesni nie je taký.
Alebo je, ale skrz tie moderné nástroje.
On si tú ľudovú pesničku zaspieva, ale v inom podaní.
Klavír, gitara, saxofón a tak.
Za niečo to všetko stálo, už tak či tak.
Že ma vyhľadajú mladí ľudia, deti a chcú hrať.
Chcú vedieť, ako to robím.
Aj teraz, v súčasnosti chodia niektorí ku mne domov.
Či sa môžu prísť doučovať a tak.
Chodia k nám domov.
Toto je to, že nie sú to Rómovia.
Oni sú to chlapci, alebo mladí ľudia, z majority.
Ťažko povedať čo je mojim snom.
Asi v prvom rade, to čo by asi povedal každý človek,
aby moje deti boli zdravé.
Už mám aj vnúča, syn je teda ženatý.
A trebárs, aby aj môj vnúčik hral.
Uvidíme čo bude, samozrejme je iná doba.
Že či sa mu to bude páčiť.
Aby tie moje deti, keď už som tou výchovou takto nejak začal,
žeby v tom pokračovali, žeby nejak neupadli.
Aby nedošlo k nejakému úpadku.
Či už po takej stránke, alebo po takej.
Či už je to mentálna stránka, aj materiálna.
Aby sa im proste darilo.
A v prvom rade aby boli čestní, spravodliví ľudia.
A pracovití a ostatné, no.