Štátna vedecká knižnica v Prešove
Petr Torák Život v Českej republike
Volám sa Petr Torák.
Moji prarodičia pochádzajú zo Slovenska, z Veľkého Zálužia.
Tam býval starý otec, tak aj stará mama,
ktorí sa potom v 50. rokoch 20. storočia odsťahovali do Českej republiky.
Párkrát som sa so starým otcom rozprával o tom, prečo vlastne odišli.
Ale väčšinou mi bolo hlavne povedané,
že kvôli lepším pracovným príležitostiam.
Starý otec si chcel nájsť prácu v Českej republike, tam kde bývali.
Napriek tomu že nebývali a nežili nejak zle.
Ale dedo si uvedomoval, že v Českej republike
tie možnosti budú oveľa väčšie.
A preto sa odsťahoval s babičkou do Liberca,
kde potom následne vychovávali svojich deväť detí.
A z nich Stanislav Torák je môj otec.
Žili tam všetci v rodinnom dome.
Bohužiaľ som sa nikdy nedozvedel nič konkrétne
o nejakom vojnovom alebo predvojnovom období.
Ako to vlastne prežívali.
Bohužiaľ, potom, keď sme odišli do Veľkej Británie
tak som deda stratil a následne potom aj babičku.
Takže tá možnosť tam už úplne nebola.
Ale z toho rozprávania, ktoré bolo,
tak sa vlastne ku tomu ani nechceli nejakým spôsobom vracať.
Stále rozprávali o tom, aké to bolo v tých 50. rokoch.
A potom tie začiatky v Českej republike v Liberci.
Ale o tom ostatnom sa nechceli veľmi príliš rozprávať.
Moje detstvo v Českej republike bolo pomerne pokojné.
Musím povedať, že my sme vyrastali na dedine v Jeřmaniciach.
Kúsok za Libercom.
A tam sme vlastne s rodičmi a s mojimi súrodencami...
V tej dobe som mal jedného súrodenca, brata.
Neskoršie sme ešte mali ďalších dvoch súrodencov, Stanislava a Drahoslavu.
A žili sme v rodinnom dome na dedine,
takže tam človek mal možnosť vyrastať
v takom tom pokojnom prostredí, v prírode.
A zároveň úplne som nemusel dlho riešiť svoju identitu.
Tam vlastne išlo o to, že my sme boli vlastne jediná rodina
v tom okolí tej dediny rómskeho pôvodu.
Takže dlho, prakticky do mojich šiestich, siedmich rokov, som to vôbec nemusel riešiť.
Ani som prakticky nevedel o tom, že sme iní,
ako ostatní ľudia v tej dedine.
Ale až niekedy, myslím, že v druhej triede
som začal počúvať nejaké komentáre v triede.
Prvýkrát som, myslím, že v tej dobe počul slovo Cigán.
A ešte len potom som sa pýtal svojich rodičov, čo to znamená.
Prečo mi tak hovoria.
Alebo či je to niečo zlé.
Takže až potom som začal zisťovať,
odkiaľ pochádzame a kto sme.
Pre mojich rodičov bolo strašne dôležité,
a bolo to na prvom mieste, bolo vzdelanie.
Aj keď sme boli malí, tak sme dostávali
na narodeniny, na Vianoce väčšinou knihy.
Pretože otec chcel, hlavne aby sme mali to, čo on sám nemohol mať.
Napriek tomu, že to veľmi chcel.
A to bolo práve to vzdelanie.
Takže často nás z tých kníh skúšal.
Museli sme si prečítať nejakú pasáž.
Potom mu porozprávať o tom, čo sme sa dočítali,
aby vedel, že tomu naozaj rozumieme.
A čo sa potom týka tej ako keby rómskej identity,
tak keď som to prvýkrát zistil,
alebo som počul nejaké komentáre v škole,
tak mi to rodičia vysvetlili tak, že sme iní, sme Cigáni.
V tej dobe sa ešte toľko ten termín Róm nepoužíval.
Ale vždy rodičia vo mne vzbudzovali to povedomie,
že aj napriek tomu, že sme iní, tak to neznamená,
že sme o nič horší, než ostatní ľudia.
A v tom som vlastne vyrastal celý život.
Nemali sme žiadne iné tradície,
než ostatné deti, alebo ostatné rodiny v tej dedine.
Žili sme normálne štandardným spôsobom.
Rodičia chodili na rôzne plesy v tej dedine.
Ja som chodil do školy, na školské výlety.
S kamarátmi po škole sme chodili na pole, do lesa zbierať huby a rôzne veci.
Takže človek mal také to štandardné detstvo.
Obklopený samozrejme aj nejakou zverou,
pretože sme chovali králiky, sliepky.
Pestovali sme svoje zemiaky a zeleninu a ďalšie veci.
Takže naozaj veľmi kvalitné detstvo v tomto ohľade.
Ale keď som mal asi desať alebo jedenásť rokov,
tak sme sa museli odsťahovať späť do centra Liberca.
Pretože na tej dedine predsa len tých pracovných príležitostí je oveľa menej.
Takže otec sa teda nakoniec rozhodol
odsťahovať späť do Liberca, kde pracoval ako murár.
Po tom, čo sme sa odsťahovali do Liberca,
tak som teda začal chodiť na Základnú školu U Soudu.
Myslím, že som nastúpil hneď na druhý stupeň.
Do šiestej alebo siedmej triedy, mám pocit.
A tam sme ja a môj brat Radek chodili
do tej doby, než som ukončil základnú školu.
A potom následne som prestúpil na strednú školu.
Keď som dokončil tú ôsmu triedu,
tak sa pani učiteľka rozprávala najskôr so mnou, potom s mojimi rodičmi.
A snažila sa ich vlastne nasmerovať tým smerom,
že pôjdem napríklad buď na nejaký odbor,
alebo že pôjdem na priemyselnú akadémiu.
To otec nechcel vôbec počuť.
Otec práve, ako som hovoril, trval na tom vzdelaní.
A aj napríklad, myslím že to bolo v šiestej alebo siedmej triede,
keď sa učiteľka snažila presvedčiť mojich rodičov,
aby ma dali do osobitnej školy, pretože som bol jediný Róm v tej triede,
bol som osamotený, nemal som tam veľa kamarátov,
tak otec to kompletne zamietol a povedal,
že o tom nechce ani počuť, že chce mať zo svojho syna právnika.
A tak sa prakticky aj stalo.
Po tom, čo som ukončil ôsmu triedu,
tak namiesto priemyslovky, alebo odboru,
otec mal veľký záujem ma dať na Súkromnú právnu akadémiu v Liberci,
so sociálnym zameraním.
A aj napriek tomu, že tá škola bola súkromná, teda platená,
tak sme boli schopní, respektíve otec mal taký záujem o to,
že proste urobil pre to všetko, aby sme tam mohli chodiť.
Tak ako ja, tak aj môj brat.
V tej dobe otec pracoval v Nemecku,
takže si zarobil pomerne slušné peniaze
a bol schopný platiť nemalú sumu za mňa i za môjho brata.
Za štúdium na tejto škole.
Takže tam som študoval štyri roky.
Ukončil som strednú školu s maturitou
a následne som si potom vyberal vysokú školu.
Mal som niekoľko možností.
Chcel som ísť na Vysokú školu vojenskú vo Vyškove.
Môj otec to skôr videl na kňazský seminár, aby sa zo mňa stal kňaz.
A potom som tam mal ešte Právnickú univerzitu v Prahe.
A potom som sa ešte pohrával s myšlienkou diplomatickej univerzity.
Takže tam tých možností bolo niekoľko.
A zároveň počas tohto procesu som si podal taký záložný plán.
Som si podal ešte prihlášku na Políciu Českej republiky v Liberci,
kde ja, aj môj otec, sme sa rozhodli skúsiť prejsť tými testami.
A pokiaľ by mi nevyšla ani jedna vysoká škola,
tak aby som mal hneď kam nastúpiť do práce.
Moje spomienky zo základnej aj strednej školy
čo sa týka mojej rómskej identity
sú pomerne, by som povedal, balansované.
Tých negatívnych incidentov,
kde som počul nejaké komentáre, bolo pomerne málo.
Na dedine v Jeřmaniciach okrem jedného, dvoch incidentov na začiatku,
tam takmer nebolo nič.
V Liberci už tých incidentov bolo trochu viac
a mal som aj pocit, že tam bola taká tá trochu väčšia segregácia.
Že som to vlastne bol ja a oni.
Aj napriek tomu, že sme sa rozprávali v triede,
ale nebolo to kamarátstvo ako také, keď sa jazdilo na rôzne výlety a tak.
Tak človek bol segregovaný.
Možno že ani nie úmyselne, ale bola tam proste taká tá segregácia.
Aj v triede, kde som sedel väčšinou úplne vzadu.
Čo sa týka prístupu učiteliek, tak väčšinou to bolo v poriadku.
Samozrejme našli sa učiteľky, alebo učitelia,
ktorí sa občas zachovali neprofesionálne.
Môžem dať príklad jednej učiteľky na základnej škole druhého stupňa.
A to nebolo raz, keď sa niečo stratilo v triede,
tak väčšinou sa opýtala najskôr mňa, či neviem, kde to je.
Pretože sa to proste bralo tak, že ja ako Róm, Cigán
to asi budem vedieť alebo to poprípade budem mať pri sebe.
Takže to nebolo samozrejme veľmi príjemné.
Ale v každom prípade ja si myslím,
že hlavne vďaka prístupu mojich rodičov,
ktorí nedopustili, aby sa niečo také dialo.
A zakaždým, keď sa niečo také stalo,
alebo keď mali pocit, že ma niečo trápi,
tak išli do tej školy, išli za učiteľkou, za riaditeľom, za riaditeľkou.
A riešili to s nimi.
A myslím si, že tým prístupom, ktorí rodičia ukázali,
že naozaj majú záujem o to vzdelanie a že chcú to najlepšie pre mňa,
tá škola toto vnímala a vedeli, že tam asi toto nebude tolerované.
Takže tých negatívnych skúseností nebolo naozaj toľko.
Na strednej škole, by som povedal, že už takmer žiadne.
Tam sme na začiatku boli dvaja Rómovia.
Moja kolegyňa potom v prvom ročníku odišla, tak som tam zostal sám.
Do tej doby, než tam nastúpil môj brat.
A tam si nespomínam na žiadne incidenty.
Samozrejme, nebolo to úplne, že by som bol súčasťou celej tej triedy.
Že by sme boli ako celok.
Tak ako boli napríklad ostatní žiaci medzi sebou.
Ale aj tak som tam mal minimálne jedného, dvoch
dobrých kamarátov, s ktorými som trávil čas.
A mohol som sa sústrediť na to štúdium na tej škole.
Tak keď som sa rozhodoval, na akú vysokú školu ísť,
tak samozrejme ako väčšina tínedžerov v tej dobe,
tak ja som teda rozmýšľal hlavne o niečom,
v čom by som sa ja videl, v čom by som mohol byť dobrý.
A ja už v tej dobe, myslím si, že od nejakých desiatich rokov,
do tej doby, než bol človek tínedžer,
tak som mal vždy taký ten sen toho superhrdinu.
Taká tá klasická scéna, keď človek rozorve tú svoju košeľu,
má pod tým uniformu a ide pomáhať a chrániť.
Tak som sám seba videl v nejakých zložkách.
Buď v policajných zložkách alebo v armáde.
To bolo niečo, čo ma lákalo a chcel som sa v tomto angažovať.
Preto vlastne tá prihláška na Vysokú školu vojenskú vo Vyškove.
Alebo prípadne potom v diplomatických službách.
Pre otca, asi tak ako často pre rodičov
a hlavne by som povedal, asi hlavne pre rómskych rodičov,
ktorí majú záujem o vzdelanie svojich detí, tak často to je právnik.
Ja si myslím, že toto je typické aj pre ostatné minority.
Vnímam to napríklad vo Veľkej Británii,
že rodičia chcú a vidia tú právnickú robotu,
ako veľmi prestížnu robotu, dobre platenú.
Takže aj otec chcel, aby som bol právnikom.
Preto teda tá súkromná právna akadémia.
A následne buď tá kňazská univerzita
alebo potom tá Právnická univerzita v Prahe.
Nakoniec to teda bolo tak, že som si podal prihlášky všetky štyri.
A zároveň ten plán B na polícii.
Ale to bolo v tej dobe v roku 1999, keď som ešte čakal na výsledky
a stále som ešte robil skúšky na niektoré z tých univerzít.
A už som mal polovicu testov pri polícii za sebou,
kedy sa vlastne začali veci meniť, pre nás, pre našu rodinu.
V tom, že otec bol v tej dobe veľmi politicky angažovaný.
Spisoval petície proti stavbe múru v Mateční ulici.
A bol v politickej strane.
A najskôr kvôli tomu, kvôli tejto angažovanosti, nás začali napadať skinhedi.
Vyhrážať sa nám, začali nám veľmi znepríjemňovať život.
Bol to apríl, máj 1999, kedy otec už v tej dobe
dostával pravidelne výhražné listy.
Kde sa mu vyhrážali, upozorňovali ho, aby prestal s jeho aktivitou.
Aby sa do takých vecí nemiešal, aby nepísal do novín.
Otec často písal do novín v Liberci.
A písal aj pánovi Uhlovi a rôznym ďalším politikom.
Takže bol veľmi aktívny, preto sa ho snažili zastrašiť.
Zároveň teda potom v tom máji ma napadli skinhedi, za bieleho dňa.
Keď som šiel do nákupného strediska a potom som šiel von,
tak keď som išiel po schodoch, tak skupina piatich skinhedov
tam stála medzi tými dvomi schodišťami.
A stáli tam, čakali a akonáhle som prišiel a prechádzal okolo nich,
tak ma obkľúčili, začali do mňa kopať, búchať, vyhrážať sa mi.
Potom chceli odo mňa aj peňaženku.
Mne sa podarilo našťastie ujsť.
Ale keď sme to išli nahlásiť na políciu,
tak tí sa na nás prakticky obrátili s tým,
že pokiaľ nepoznáme ich mená, tak s tým nemôžu nič robiť.
A prakticky ešte s úsmevom na tvári.
Takže človek mal naozaj pocit,
či je to naozaj tá správna voľba pracovať pre políciu,
kde človek ani ako obeť nie je braný vážne.
A pár dní na to napadli matku s bratom,
keď brat odprevádzal matku z práce domov.
Tak ich napadli, zbili ich.
A museli ísť do nemocnice na kontrolu.
Takže vďaka týmto incidentom sa rodičia potom rozhodli
kompletne to tam uťať a odísť do Veľkej Británie.
Tesne pred tým, než sme vycestovali z Českej republiky,
tak ja som v tej dobe pracoval, mal som brigádu v miestnom obchode.
Aby som si mohol zarábať peniaze pred tým,
než by som nastúpil na univerzitu, alebo k tej polícii.
A pamätám si dodnes, ako som prišiel domov z práce
a otec nám oznámil, že zabaľte si to najdôležitejšie do malého kufra,
za pár dní, myslím že o dva dni, odchádzame do Veľkej Británie.
A samozrejme, ja som mal v tej dobe 18 rokov, mal som víziu.
Ale cez to všetko čo sa dialo, tak človek to bral ako OK, to pominie.
Ale ja som na tom tvrdo pracoval, na tom vzdelaní.
Chcem ísť na univerzitu, chcem robiť rôzne veci.
Mal som tam samozrejme svojich kamarátov, rodinu.
Tak som to bral tak, že sa mi naozaj nechce.
Človek sa snaží ako mladý človek, osemnásťročný,
to nejakým spôsobom odmietnuť.
Ale tam už proste rozhodnutie padlo.
Otec už mal kúpené aj letenky.
Takže sme si museli zabaliť iba to najdôležitejšie do malej tašky.
A to bolo tiež ťažké, keď ja si na to spomínam.
Samozrejme človek, mladý človek, si za tie roky nazbiera množstvo vecí,
ktoré sú preňho senzitívne, emočne dôležité.
Nech sú to rôzne zošity, obrázky zo školy, alebo čokoľvek mal.
Žiacke knižky a všetky takéto veci, ktoré si chcel človek schovávať,
tak si nemohol vziať zo sebou.
A tak sme to teda nechali na povale v tom dome, kde sme bývali.
A po dvoch dňoch sme teda vycestovali.
Samozrejme boli to obrovské nervy.
Pretože už len tá cesta z Liberca vlakom do Prahy, potom na letisko.
Nikdy sme predtým takto necestovali.
My sme boli párkrát na výletoch v okolí Liberca, alebo tak.
Ale nikdy sme neboli prakticky za hranicami.
Takže to boli strašné stresy.
Nikdy sme predtým neleteli lietadlom, takže to bol ďalší stres.
A mali sme ešte so sebou mojich súrodencov,
ktorí v tej dobe mali asi desať rokov.
Takže som sa vlastne ja musel o nich starať počas toho, ako sme cestovali.
Obávali sme sa, aby sme niečo niekde nezabudli.
Aby sme nezabudli napríklad niekde brata, alebo tak.
Takže človek mal rôzne stresy.
A potom, keď sme teda prileteli do Británie,
tak sme prileteli na letisko Heathrow.
Kde taký ďalší pridaný stres bol to, že rodičia očakávali,
že ja tam budem prekladať, pretože som mal na strednej škole angličtinu.
Bola to samozrejme veľmi základná angličtina, ešte s americkým prízvukom.
Takže človek mal nejaké základy.
Mohol som sa opýtať na letisku kde sú napríklad toalety.
Alebo ako sa voláme som mohol odpovedať.
Ale boli to naozaj iba základy.
Takže na tom letisku sme boli asi 10, možno 14 hodín,
kde nás zatvorili do malej miestnosti.
Teraz sme nevedeli, čo s nami bude.
Imigrační úradníci tam chodili, prišli, opýtali sa na niečo, zasa odišli.
Stále nám dávali podpisovať nejaké papiere.
Človek tomu poriadne nerozumel.
Samozrejme počuli sme o prípadoch ľudí,
ktorí emigrovali a potom boli deportovaní naspäť.
Takže sme si hovorili, čo s nami bude.
V Čechách sa už nemáme kam vrátiť.
Teraz všetky peniaze, ktoré mali rodičia nasporené, tak dali do tejto cesty.
Takže bol to obrovský stres, čo s nami bude, či nás zatvoria.
Ja som už bol dospelý, takže či nás niekam zatvoria.
Čo bude s mojimi súrodencami.
Takže bol to naozaj obrovský nápor na nervy.
Asi po tých štrnástich hodinách nás naraz vzali a naložili do auta.
A odviezli nás do centra Londýna.
V tej dobe som nevedel, kde presne sme.
Ale vystúpili sme niekde v obývanej oblasti.
Išli sme dole, do takej pivnice.
A tam nás ubytovali
a povedali, že tam máme zostať, prespať a že niekto ráno po nás príde.
To že rodičia odišli a rozhodli sa pre tak obrovský krok, prakticky do neznáma,
tak samozrejme ja to vnímam nie len ako obrovskú statočnosť z ich strany.
Ale zároveň to ukazuje aj na to, ako veľmi boli k tomu donútení.
Pre nich to vlastne nebola otázka komfortu, alebo možností.
Pre nich to bolo proste jediné východisko, ako ochrániť vlastnú rodinu.
Ako mohol otec ochrániť svoju ženu, našu matku, nás, ako deti.
Takže tam asi na výber nemali a človek urobí naozaj aj extrémne veci pre to,
aby prežil v týchto podmienkach.